EN VERDENSOMSEILING UNDER HAVET
KAPITTEL 1: SKUMLE RYKTER! I ÅRET 1868 BLE
SKIPSFARTSINDUSTRIEN SKREMT AV RYKTER OM AT ET BLODTØRSTIG
SJØUHYRE VAR PÅ FERDE. FLERE UNDERLIGE HENDELSER
SKJEDDE SKIP SOM SEILTE PÅ SYDHAVET, OG SNART VAR DET
BARE FÅ MODIGE FARTØY IGJEN LANGS DEN FARLIGE SKIPSLEIA.
Det finnes ikke noe sjøuhyre.
Men vi trenger mannskap.
Så vi er villige til å tilby dobbel hyre og bonus
fra San Francisco til Shanghai og tilbake til dyktige sjømenn!
Til alle døde sjømenn, heller!
Ikke ta hyre hos ham!
Dobbel hyre og bonus hjelper lite mot sjøuhyret!
Dere kommer aldri tilbake hit for å få pengene.
Denne karen her seilte på Sydhavet og kom levende fra det.
Kom igjen, Billy.
Fortell dem hva du så.
Sjøuhyret finnes, det er sikkert!
Langt som et skip fra hode til hale.
Det kom farende opp fra dypet
med ett øye lysende som fyrtårn.
Styrbord skrog revnet
og babord skrog ble pinneved.
Og så dukket det opp midtskips,
brakk kjølen tvers over og senket skuta.
Førti arme sjømenn druknet.
Uhyret sliter skip i stumper og stykker!
Det er et mirakel at Billy er i live!
- Fortell dem om tennene, Billy. - Svære som storseil, tro meg.
Og ånden sto som flammer ut av munnen på det.
Å, du har ganske sterk ånde selv, min storkjeftede venn.
Kan jeg stille noen spørsmål? Jeg er harpuner av yrke.
Jeg er interessert i uhyrer - av alle slag.
Hold deg unna ham, din nysgjerrige bråkmaker!
Jeg vil bare lukte pusten hans. Jeg kan alt lukte din.
Skal tro han tatt seg en tår over tørsten?
Vi trenger nok også en dram for å svelge slike historier...
Der! Der er de!
- Stans! - Kom igjen, Casey!
Dette er ikke noe sted for en prestesønn.
Hei, Minnie!
Hei, Daisy, kom her!
Vi stikker!
Hei, hva er det dere gjør?
Ingen vits å ta ut bagasjen. Avgangen er avlyst.
Avlyst nå igjen?
Latterlig! Det skal vi nok se på.
- Kusk, vent her. - Som De vil.
Er det sant at avgangen er avlyst?
Ja dessverre, professor Arronax. Mannskapet stakk av i morges.
Men vi må til Saigon. Finnes det ikke noe annet skip?
Ikke et eneste. Beklager. Neste!
Halve jorda rundt fra Paris, og så skjer dette.
Det er ingenting vi kan gjøre.
Bortsett fra å pakke ned og opp igjen. Det er alt jeg har gjort i en måned.
Professor.
Nå får iallfall San Francisco æren av Deres nærvær litt lenger.
Jeg er fra avisa Bulletin. Disse to skriver for Globe og Post.
Hva gjelder det?
Vi vil gjerne vite hva De synes om dette sjøuhyret.
Ikke noe særlig akkurat nå.
Men faktum er at jeg ikke vet noe mer om det enn dere.
Et øyeblikk, professor.
Ja?
Professor, hva mener Nasjonal- museet i Paris om uhyret?
Det kan jeg ikke svare på.
Vi hørte at denne ekspedisjonen Deres var for å samle fakta om uhyret.
Der har dere nok hørt feil.
Jeg reiser til Orienten kun av vitenskapelige grunner,
hvis jeg noen gang kommer meg dit.
Professor, kan ikke en narhval bli 150 m lang?
Spør en fisk.
Hvis vi kunne gå dypt nok,
ville vi alle bli overrasket over vesnene der nede.
Kunne et slikt vesen knuse et skip eller dra det til bunns?
Kanskje, hvis det var stort nok.
Det der må ikke trykkes. Pass Dem, professor.
Mine herrer, jeg skal gi en uttalelse senere.
Så De avviser ikke at et slikt vesen kan eksistere. Er det riktig?
- Jeg avviser ingenting. - Er De sikker?
- Hva er det du tegner? - En skisse av uhyret.
Mange takk, professor.
- Farvel. - Farvel, professor.
Tegn vinger på det også.
Sånn som de har fordreid det! Jeg har aldri sagt noe slikt.
- Se på denne tegningen! - Det var det jeg visste.
"Skrekkuhyre på dypet ble beskrevet i dag
av professor Arronax fra Nasjonalmuseet i Paris."
Maken til urimelig tøv!
Urimelig?
Jeg vil si proporsjonene på uhyret er omtrent riktige.
De spøker, professor.
Selvfølgelig ville det ikke fly av gårde med skipet i munnen.
Men selve størrelsen...
Når jeg tenker meg om, er ikke tanken bak helt uinteressant.
Unnskyld, professor Arronax?
Ingen flere journalister. Dere har gjort nok skade.
Professoren er svært opptatt.
Jeg er fra den amerikanske regjeringen.
Den amerikanske regjeringen?
Kan jeg komme inn?
- Kan han komme inn? - Selvfølgelig.
- Kom inn, herr Howard. - Takk.
Jeg skal være rask, professor.
Jeg hører at De vil reise til Orienten, og at De er blitt forsinket.
Hva om vi kunne ta Dem med dit, men via en omvei,
en seiltur på tre-fire måneder over Sydhavet?
- Ville De takke ja? - Jeg ville være interessert.
Sett Dem.
Takk.
De og assistenten Deres
vil være regjeringens gjester
til vi kan sette dere i land i Saigon.
Kan jeg spørre hvorfor dere vil gjøre professoren denne æren?
Æren er på vår side.
Som anerkjent ekspert på livet i havet, kan De være en utmerket observatør.
Deres observasjoner vil påvirke folks oppfatning.
Så vi kan enten bekrefte eller avkrefte visse rykter.
Det var det jeg visste. Det gjelder sjøuhyret.
- Stemmer det? - Så absolutt.
Lfølge avisene tror De på ryktene?
Nei. Professoren ble feilsitert på verste vis.
Ja, jeg ble nok feilsitert.
Men jeg har en åpen holdning til temaet.
Glimrende, så vil De avgi upartiske rapporter.
Andre stater forbereder nemlig også ekspedisjoner.
Men jeg håper at vi ligger best an,
om ikke annet så fordi De kanskje vil bli med oss.
- De smigrer meg. - Vi tar imot tilbudet.
Godt.
Professor, vær vennlig å bli med ned
for å møte kaptein Farragut.
Han har kommandoen på krigsskipet De vil seile med.
Jeg bør nok nevne at han har ganske sterke meninger
når det gjelder sjøuhyrer.
- De mener at han ikke har et åpent sinn? - Det er mildt sagt.
Vi satte kursen sydover, og stemningen var høy.
Hver mann om bord var på utkikk, og det ble holdt vakt døgnet rundt.
Uansett hva han selv måtte mene om saken,
overlot kapteinen ingenting til tilfeldighetene.
Den grundige planen var å dele opp Sørstillehavet i ruter
og gjennomsøke hver og én.
Den første måneden seilte vi frem
og tilbake, på kryss og tvers.
Det var ingen tegn til vårt bytte.
Det var mange falske alarmer,
og de styrket ikke humøret.
Hval i sikte!
Tvers til lovart!
I endeløse dager og netter finkjemmet vi Sørstillehavet.
Vi begynte å miste håpet.
Det var ingen overraskelse...
da kaptein Farragut om kvelden den 8. desember 1868
innkalte oss til kartrommet.
Mine herrer, jeg vil tro jeg har gjort min plikt overfor fabelvesenet nå.
Disse kartene er mitt bevis.
De er en nøyaktig logg...
over tre og en halv måneds nitid krysstokt...
på jakt etter et sjøuhyre.
Etter min mening har et slikt uhyre aldri eksistert.
- Så De oppgir jakten? - Vi har ikke noe valg, professor.
Om ikke annet, så kan vi iallfall avkrefte ryktene
og få avisene til å trekke tilbake overdrivelsene.
Jeg kan ikke se at vi har bevist verken det ene eller det andre, kaptein.
Jeg kan ikke rettferdiggjøre å kaste bort mer tid.
Min beslutning er fattet.
Vi skal sette dere i land i Saigon.
Mine herrer.
Opp med hodet, professor.
De glemmer fisking når De ser jentene i Saigon.
Lovte de Dem ikke en bonus hvis De harpunerte uhyret, herr Land?
De visste jo jeg ikke ville få den utbetalt.
Når jeg kommer tilbake, tar jeg hyre på en hvalbåt.
Rik blir jeg ikke, men slipper å sitte og pirke meg i tennene med harpunen.
Kanskje vi skal være glade til. Det kunne ha senket oss.
De skremmer meg.
Ikke ta det så tungt. Fisken som slapp unna, er alltid den største.
Så synd, professor.
Jeg vet at De forestilte Dem uhyret utstilt i Nasjonalmuseet.
Kom, skal dere høre litt av en historie!
Litt av en historie eller fem
Om sprellende fisker og jenter jeg har hatt kjær
I netter som dette med måneskinn
Litt av en historie som er helt sann
Det sverger jeg ved tatoveringen min
Det var havfruen Minnie
Som jeg møtte på Madagaskar
Hun kysset meg villig
Hver gang jeg ba
Men en kveld sluknet hennes kjærlighets flamme
Slå meg i bakken og plukk meg opp
Hun valgte ørret i mitt sted
Kom, skal dere høre litt av en historie
Litt av en historie eller fem
Om fisker og jenter jeg har hatt kjær
I netter som dette med måneskinn
Litt av en historie som er helt sann
Det sverger jeg ved tatoveringen min
Så var det Tyfon-Tessie
Som jeg møtte på kysten av Java
Når vi kysset, ble jeg som smeltet lava
Men så ga hun meg den største skrekken i mitt unge liv
Slå meg i bakken og plukk meg opp
Hun var kapteinens viv
Kom, skal dere høre litt av en historie!
Litt av en historie eller fem
Om sprellende fisker og jenter jeg har hatt kjær
I netter som dette med måneskinn
Litt av en historie som er helt sann
det sverger jeg ved tatoveringen min
Så var det Harpun-Hanna
Med et fjes som selve Nøkken
Lepper som fiskekroker
Ei nese svær som et ror
Jeg kysset henne
Og holdt henne i mine armer
Så ømt i mine armer
Fordi det fins ikke uhyrer store nok
Til å gi meg støkken!
Kom, skal dere høre litt av en historie!
Litt av en historie eller fem
Om sprellende fisker og jenter...
I netter som dette med måneskinn
Litt av en historie som er helt sann
Det sverger jeg ved tatoveringen min
Ohoi! Skip i havsnød til styrbord!
Legg over! Sett kursen mot skipet!
Båtsmann, kall alle menn til redningsstasjonene!
Ja vel!
Alle mann til redningsstasjonene!
Jeg tror den sank med alle mann om bord.
Stakkars djevler.
Ikke en levende sjel igjen.
Hva kan ha forårsaket en slik voldsom eksplosjon?
Kanonkrutt og det som verre er. Skipet var fullastet.
Men hva kan ha utløst smellet? Det må ha støtt på noe.
Eller kan det være at noe smalt inn i skipet?
Hva mener De med det?
- De mener sjøuhyret, ikke sant? - Det kan være sjøuhyret.
Sjøuhyret? Jeg har sett flere sjøuhyrer i akvariet til bestemor
enn på hele denne seilasen.
- Det må være sjøuhyret! - Det er sjøuhyret!
Stille der nede!
Jeg må be Dem, professor,
om å holde disse fiskeskrønene for Dem selv!
Alle mann på dekk, flytende objekt på babord side!
Der er sjøuhyret!
Trommeslager, blås klart skip!
Klargjør kanonene og fyr!
Få det i sikte og brenn løs! Hva nøler dere etter?
- Uhyret har snudd oss ryggen. - Så skyt det i ryggen, da!
Som De vil, kaptein. Fyr, gutter!
Vi traff det! Det snur seg!
Det kommer mot oss igjen!
Herr Land, i båten øyeblikkelig.
Vær klar til låring.
Professor! Hold Dem fast!
Jeg kommer!
Ikke reis fra oss! Hjelp!
Hjelp!
Skipet går under. De kan ikke hjelpe.
Men det må de! Hjelp!
Hjelp!
Kan De se noe som helst?
Nei. Vent til tåken letter.
Jeg er nummen i hele kroppen.
Se, professor. Der borte er det noe.
- Hva er det? - Vet ikke. Det ser ut som sjøuhyret.
Det er samme hva det er, så lenge det flyter.
Hvem kunne ha forestilt seg et slikt under? En undervannsbåt.
De mener en båt som går under vann?
Dette er utrolig.
Menn har fantasert om slike undre.
Vet De hva? Dette gir meg dårlig magefølelse.
Ohoi! Er det noen om bord?
Den... Den virker forlatt.
Jeg tror vi har satt foten i et vepsebol, professor.
Kan vi ikke vente her? Kanskje noen kommer opp.
Nei. Hvis vi venter, kan denne farkosten gå under overflaten.
Det er det den er laget for.
Hallo.
Er det noen der nede?
Jøss, det er lyst som dagen her.
Og det er ikke olje- eller gasslamper!
- Et stort geni står bak alt dette. - Ja, det har ikke gode hensikter.
Ikke glem at dette er en ødeleggelsesmaskin.
Hallo.
Ohoi! Noen der?
Ohoi! Er det noen om bord?
Hørte De det, professor?
Det er noen som roper på utsiden.
- Kom igjen. - Vent.
Se der!
Hjelp meg med denne trossa!
- Ta tak i åren. - Men Ned, det er jo deg!
- Var det noen andre som klarte seg? - Ja, professoren er der nede.
Nå har han da endelig fått tak i det uhyret sitt.
Skipet virker forlatt, men jeg tror ikke det vil vare lenge.
Jeg er ikke i humør til å møte eierne.
Jeg er heller ikke så ivrig på deres selskap.
Da legger jeg heller ut på åpent hav, hvis det er greit for deg.
Helt enig. La meg hente professoren.
Hjelp meg først. Ta åren!
Vi må snu båten rundt.
Hold fast.
Svære greier.
Jeg har aldri sett en slik holk før.
Dette ser ut som byssa.
- Kokken har visst også fri i dag. - Jeg henter professoren.
Kan De høre meg?
Professor, hvor er De?
Hallo. Jeg er her inne.
Hvor?
Jeg trodde jeg aldri ville få se Dem igjen.
Hva er det?
En begravelsesseremoni under vann.
Ned Land er her med båt.
- Jaså. Den høye må være lederen. - De vil komme tilbake når som helst.
Ligg unna!
Hjelp!
- Ransak båten. - Ja vel, kaptein. Bli med meg.
Ta ham!
Senk den båten.
Ikke dytt, din kloss.
Dere kommer fra krigsskipet som angrep meg, ikke sant?
Vi trodde at dette var et sjøuhyre,
ikke bygd av menneskehender.
Dette er Ned Land, mesterharpuner.
Min assistent, Conseil,
og jeg er Pierre Aronnax fra Nasjonalmuseet i Paris.
Professor Aronnax.
Jeg har hørt om Dem, og kjenner arbeidet Deres.
Det var jo heldig at De har en litt annen bakgrunn
enn Deres medskyldige.
De kan bli her. Før de andre opp på dekk.
Vent nå litt. Hva skal vi opp på dekk etter?
Jeg har ikke invitert dere. Dere kom som fiender for å skade meg.
Det er ikke sant. De har ikke gjort noe galt.
De kan ikke gi oss skylden for at krigsskipet skjøt på Dem.
- Jeg forlanger rettergang. - Det har De hatt.
Havet brakte Dem hit. Og tilbake til havet skal De.
Slutt å dytte slik, din kløne!
De kan ikke gjøre dette! Det er usivilisert.
Jeg er ikke det man kaller en sivilisert mann, professor.
Jeg har brutt med sivilisasjonen av grunner som er gode nok for meg.
Derfor adlyder jeg ikke dens lover.
Men jeg er like skyldig som dem.
Jeg forsikrer Dem om at begge to, og jeg selv også,
hadde til hensikt å finne det vi trodde var et sjøuhyre.
Men det gjør oss ikke skyldigere enn resten av verden.
Jeg ville anse det som skyldig nok.
De har mye å lære, professor.
Boken Deres er briljant,
men har liten rekkevidde.
De har drevet det så langt som landjordas vitenskap tillater.
Sannheten om havdypet begynner der De sluttet,
undre som overgår min beskrivelsesevne.
Hemmeligheter som bare er mine,
men som jeg er villig til å dele med Dem.
Men prisen å betale er mine kompanjongers liv?
Jeg beklager. De må velge mellom dem eller meg.
Da kan jeg ikke ta imot tilbudet.
Professor, De gjør et dårlig valg.
Ta ham med opp!
- Og gjør klar til å gå ned. - Ja vel, kaptein.
- Stasjoner klare! Gjør klar til dykk. - Ja vel, kaptein.
Alle stasjoner klare. Gjør klar til dykk.
Sakte fremover.
- Hva vil han gjøre, professor? - Jeg vet ikke.
- Trim ballasten forut. - Trim ballasten forut.
Tre grader ned.
Stans alle motorer! Opp til overflaten og i beredskap.
- Plukk opp de to i vannet. - Hva med den tredje?
Ta alle med nedenunder og anbring dem i lugarer.
Jeg fikk vite det jeg var ute etter.
Esmie. Sånn ja, sånn ja.
Sånn, ja. Kyss meg!
Vekk med deg nå, Esmie. Kom inn, mine herrer.
Vær så god, sitt ned.
Takk.
Professor.
Første rett, takk.
Klærne deres er til tørk, og dere vil snart få dem tilbake.
I mellomtiden må dere ta for dere av det lille jeg kan by på.
"Det lille," sier han.
- Det er stil over sakene, må jeg si. - Kall meg kaptein Nemo.
La meg takke Dem, kaptein. Vi er glade for å være i live.
Jeg vil ikke ha noen takknemlighet. Dere er alle under strengt oppsyn,
og bør ikke prøve å rømme.
Er det forstått?
Jeg vet ikke. Enhver fange har vel rett til å prøve å rømme?
- Det er nok så. - Men en gjest har ingen grunn til det.
Så vi er vel et sted midt i mellom, da.
Det kan De anse som et heldig kompromiss, herr Land.
Jeg godtar ingen gjester om bord på Nautilus,
og fangers skjebne er kjenner dere allerede.
Maten smaker nydelig, Ikke sant, professor?
Ypperlig. Har aldri smakt noe bedre.
Gaffelen er der til venstre, herr Land, men De er kanskje ikke vant til bestikk?
Jeg bryr meg ikke med slikt.
Kan jeg spørre hvordan De kan diske opp slik, kaptein?
Alle disse rettene kommer fra havets kjøkken.
Ingenting her er fra landjorda.
Utrolig. Dette smaker som kalv.
Men der tar De feil. Det er sjøslangefilet.
Så er vel ikke dette lam heller, da.
Det er elektrisk ål med saus av blekksprutblekk.
Det er veldig godt.
Det smaker faktisk bedre enn lam.
Kokken min er veldig flink med slike råvarer.
De er vel ikke forsynt ennå?
Vel, bare av hovedretten.
Send på fløta, kamerat.
Fløten er, naturligvis, melk fra spermhvalen.
Og denne deilige frukten er faktisk hermetiserte sjøpølser.
Det ville jeg aldri ha gjettet. De er nydelige.
Spis puddingen, herr Land.
Jeg er ikke så sikker på om det er pudding.
Hva er det?
Min egen oppskrift: Fromasj av ufødt blekksprut.
Det går ikke an å spise slikt! Fromasj av ufødt blekksprut.
Siden vi nærmer oss øya Crespo,
får dere snart sjansen til å sanke deres egen mat.
Så vi slipper ut av undervannsbåten?
På en kort jaktekspedisjon.
- Det er ikke meg imot! - Samme her.
- Når drar vi, kamerat... kaptein? - Meget snart.
Disse to skal bli med på jakt. Gi dem utstyret de trenger.
Ja vel, kaptein.
- Forsyn Dem med sigar, professor. - Takk.
Vidunderlig aroma.
Litt annerledes. Havanna?
Tørket blæretang.
De kan ikke klandres for ikke å gjøre det behagelig for oss, kaptein.
Men likevel føler jeg meg som en døds- dømt som har spist sitt siste måltid,
og det et riktig velsmakende et.
De smigrer meg.
Jeg lurer fremdeles på hvorfor De lot oss leve.
I Deres tilfelle ville jeg teste Deres lojalitet til kompanjongene Deres.
Jeg kan ha nytte av slik malplassert plikttroskap.
Malplassert?
Det er betryggende å vite at De var beredt til å ofre livet
for nestekjærligheten.
Jeg forstår ikke.
Det var det heller ikke meningen at De skulle.
Men jeg kan få bruk for Dem.
Og inntil jeg bestemmer meg, skulle De ha nok å foreta Dem her.
Her har De litteratur,
kunstskatter, mine samlinger
og sågar musikk, om De ønsker.
Vi er nesten fremme på Crespo-øya.
Alt dette var en gang ei øy.
Selv om den nå har sunket i havet, er den fruktbar.
- Det er her vi driver jakt og landbruk. - Under vann?
Havet gir meg alt jeg trenger.
Jammen sa jeg jaktekspedisjon! Jeg visste jo at noe ikke stemte.
En kan visst ikke gjøre noe her om bord uten å bli våt.
Det føles som jeg har tatt arbeidsplassen fra en fisk.
Vent nå litt. Hva skal du med den der?
Hva er vitsen med dette?
En ekspedisjon fra Nautilus.
De to der borte som prøver å holde tritt, er kompanjongene Deres.
De mangler erfaring. Men de vil snart lære.
- Vil De også være med? - Ja, gjerne!
Jeg vil se disse vidundrene ansikt til ansikt.
Som De vil. De skal få se.
En underlig skumringsverden åpnet seg foran meg,
og jeg følte meg som den første som satte foten på en annen planet,
en inntrenger i denne mystiske hagen på havets dyp.
Kaptein Nemo og jeg var ikke alene.
Det var også jegere og sankere fra undervannsbåten,
som høstet frukter fra fra havets dyp.
Jeg kunne bare beundre hans sinnrikhet
og misunne ham herredømmet over dette ukjente domenet.
Han hadde en overflod av ulike fødevarer
å livnære seg på.
Et undervannsspiskammer fylt til randen
som han bare kunne plukke fra.
Det er for ille! Kaptein, vi etterlot en skatt der ute!
Ei kiste full av gull, sølv og diamanter!
Dere ble sendt for å skaffe mat! Sølvdollar kan en ikke spise!
Jeg kan spise når som helst!
De setter absurd verdi på menneskehetens unyttige varer.
Her på Nautilus bruker vi slik nips til ballast.
Ballast?
Jeg gjør gjerne skipet lettere!
De mest verdifulle skatter, herr Land, er en klar hjerne og en full mage.
Når dere er ute etter mat, skal dere ikke bry dere med skillemynt.
Men her har dere visst rasket sammen mer enn nok av dem selv!
- Ned, rolig nå! - Ikke tirr meg.
I stedet for konstant overvåkning, vet jeg en lettere løsning på problemet.
Maken til bortkastede penger!
Ned, professoren vil snakke med deg.
Å, ja?
Vennligst lukk døren.
Tro ikke et øyeblikk at det var en tom trussel han kom med.
Vi kommer alle til å miste livet hvis De fortsetter å terge kapteinen.
Se på uføret dere havnet i da dere vandret bort!
- Hva var vitsen med det? - Spør ham. Han var med.
Det var av vitenskapelig interesse. Jeg ante ikke at han var på skattejakt.
Ikke det?
Du hjalp meg jo med å bære ut kista, din løgnhals.
Vi må ikke krangle oss i mellom. Vi må holde sammen.
- Det er vår eneste sjanse. - Sjanse? Til hva da?
Jeg veit hva du er ute etter, professor. Denne holken har fordreid hodet ditt.
Du prøver å dra ut tida for å finne ut av Nemos hemmeligheter.
Jeg mener at så mye skylder vi menneskeheten, Ned.
- Noen bedre plan? - Klart det.
Jeg skal vekk fra denne holken.
Jeg har ikke noe imot å stikke av med lommene fulle.
Jeg kan ikke tro at De kan være så tåpelig.
Hvorfor ikke? Han har jo gull i bøttevis om bord her.
Og kall det ikke å stjele, for han fikk det på samme vis.
Hvis vi kunne kapre denne blikkboksen, ville vi bli rike.
Jeg kunne kjøpe mitt eget skip,
og du ville slippe å slite for en mager professorlønn.
Ikke stirr slik på meg med de tinntallerknene dine.
Jeg så at grådigheten lyste i dem da kista gikk opp.
Ned, hør nå her.
Denne ideen må De bare glemme.
Lov meg at De ikke vil finne på noe på egenhånd.
Det kan jeg ikke love, professor.
La oss iallfall prøve min metode først.
Jeg vet jeg kan vinne kapteinens tillit, men jeg trenger tid, og Deres hjelp.
Kan jeg stole på Dem?
Ålreit, da. Jeg kan si så mye som at
jeg ikke skal gjøre mytteri helt alene. Ennå.
Det er det beste, tro meg.
Men én ting bør du vite, professor.
Nemo har en skrue løs.
Jeg tror neppe en kan gjøre avtaler med en gal hund.
Så mens du lokker'n med sukker, skal jeg finne en plan for å binde kjeften på'n.
Idiot.
Han fatter simpelthen ikke hva dette innebærer.
Her står vi ovenfor de mest fantastiske oppdagelser noensinne,
og han tenker bare på gull og flukt.
Trivialiteter. Nonsens.
- Det avhenger av hvordan en ser det. - Hva mener De?
Jeg tror bare at Ned setter livet sitt høyere en vitenskapelige bedrifter.
Hans liv betyr ingenting.
Ikke mitt eller Deres heller, i forhold til alt dette.
Vi kan ikke la ham tirre Nemo.
I dag var det en forferdelig storm på havet.
Et vanlig fartøy ville fått store skader.
Men trygt og uforstyrret
seilte Nautilus videre under stormen.
Jeg hadde så mye å gjøre
at jeg overlot til assistenten min å hanskes med Ned Land.
Selv om han tilsynelatende hadde roet seg,
visste jeg at han måtte holdes under oppsyn.
Ja vel, kaptein, jeg skal se etter nedenunder.
Kom, skal dere høre litt av en historie!
En historie som er sann
Om sprellende fisker...
I netter som dette med måneskinn
Er hun ikke søt?
Mens ferden gikk videre
ble jeg mer og mer nysgjerrig på
Nautilus og mannen bak.
På vertens innbydelse inspiserte jeg fartøyet.
Han virket fast bestemt på å vise meg alt.
Vi gikk til selve hjertet av fartøyet,
drivverket.
Det var tydelig at kaptein Nemo hadde oppdaget
det menneskeheten alltid har lett etter,
energikilden til universet selv.
Denne hemmeligheten gjorde ham til havets herre.
Jeg kan knapt fatte
hvordan noen kan tenke ut og bygge et slikt fartøy.
Og med ett enkelt håndgrep
temme krefter større en vitenskapens villeste drømmer.
En slik hemmelighet kan revolusjonere verden.
Eller tilintetgjøre den.
Så fredelig det er her.
Havet har alt,
det er et uendelig forrådskammer hvor jeg kan ferdes som jeg vil.
Kaptein Nemo virket helt
uberørt av at han hadde nøkkelen til verdens fremtid i sin hånd.
Jeg observerte ham nøye,
og ble klar over at mektige krefter styrte denne merkelige mannen.
Tenk etter.
På overflaten rår frykt og sult.
Menneskenes lover er urettferdige.
De slåss og river hverandre i hjel.
Men bare et par alen under bølgene er det slutt på deres herredømme,
og ondskapen drukner.
Bare her på havets bunn finnes uavhengighet.
Her er jeg fri.
Tenk Dem hva som ville skje hvis verden hadde slike maskiner
som denne undervannsbåten.
Det er mye bedre at folk tror det er et sjøuhyre
og skyter harpuner etter meg.
Etter å ha reist 10.000 mil under havet,
hadde jeg fremdeles ikke løst gåten kaptein Nemo.
Men en dag ba han meg gå i land med ham.
Jeg følte at jeg endelig ville få svaret jeg lette etter.
Fangeleiren Rorapandi, den hvite manns grav.
Jeg trodde den var avskaffet!
Ingenting som den forhatte nasjonen tjener på, blir avskaffet.
De skjønner bedre hva jeg mener hvis De bruker denne.
Hva er det i de sekkene de sleper på?
Nitrat og fosfat til ammunisjon, såkorn for krig.
Skipet fylles med dødbringende last,
og når det anløper land, vil verden bli enda litt ondere.
Jeg var en gang blant de arme krekene De ser der nede.
Ta nå et siste blikk.
Jeg vil ikke at De skal glemme det De har sett her i dag.
Jeg har sett nok.
Bildet har etset seg inn i minnet.
Jeg kom meg ikke derfra alene.
Det var andre også, og de fleste av dem er fortsatt hos meg.
Mannskapet på Nautilus?
De er plikttro menn med en plan for sine liv,
og også en plan for sin død.
Vi kapret ett av skipene deres og dro utenfor alle karts rekkevidde
til et sted jeg kjenner som Vulcania.
Vulcania? Det høres ut som et sted langt borte.
Langt borte, og nyttig.
Det var der vi bygget Nautilus.
De skal få privilegiet å se alt dette med egne øyne.
Når vår oppgave er fullført, setter Nautilus kursen hjem.
De begynner å få opp dampen, kaptein.
Utmerket.
Skipet uten flagg seiler med tidevannet.
Men ondskapen om bord vil aldri nå sitt mål.
- Klar til å utføre ordre. - Ja vel, kaptein.
- Alle mann til stasjonene. - Gå nedenunder.
- Skal dere senke skipet? - Gå nedenunder, sa jeg!
Hold Dem i lugaren!
Klar til avgang.
Start motoren.
Full kollisjonshastighet!
Professor?
Er alt i orden?
Mennene om bord hadde ikke engang en sjanse.
De var sjømenn, som meg,
blåst i lufta av det monsteret du prøver å gjøre deg til venns med.
Ned, vær så snill.
Jeg veit ikke hva du tenker, professor,
men jeg føler meg som en kniv som akkurat dolket en venn i ryggen.
Gå til lugarene.
Nå har jeg fått nok.
Melder om skade, kaptein.
Roret og dykkefinnene er i ustand.
Kall sammen et reparasjonsteam. Vi gjør midlertidige utbedringer her.
Ja vel, kaptein.
Jeg ba Dem gå, professor.
De ba meg også med i land for å vise meg
hvor grusomt menn behandler sine neste.
Hvorfor? For å rettferdiggjøre dette?
De er ikke bare en morder. De er også en hykler.
Beviset ligger der ute.
De kaller dette mord? Jeg kan også fortelle Dem om mord.
Jeg tenker ikke på de druknede sjømennene,
men ser for meg tusenvis av døde!
De der ute er morderne, som tjener på andres død. Jeg er hevnens engel.
Er drap en rettighet forbeholdt denne forhatte nasjonen
som tok fra meg alt jeg hadde?
Unntatt hemmeligheten,
undervannsbåten min og kraften som driver den.
De prøvde. De kastet meg i fengsel, og da de ikke klarte det...
Da de ikke klarte å få noe ut av meg,
torturerte de min kone og min lille sønn til døde.
Vet De hva kjærlighet er, professor?
Det vil jeg mene.
Men det De ikke forstår, er kraften som ligger i hat.
Det kan fylle hjertet like mye som kjærlighet.
Det er jeg lei for å høre.
Det er en bitter erstatning.
Eksplosjonen sendte alt hulter til bulter.
Jeg prøvde bare å rydde opp.
- Jeg vil gjerne snakke med Dem. - Om hva?
Jeg synes at det har gått langt nok nå.
Drap betyr ingenting for ham. Jeg tror han nyter det.
Så det tror De, ja?
Er De sikker på det?
Jeg kan bare dømme ham etter det jeg har sett.
De har ikke rett til å dømme. De vet ingenting om kapteinen.
Han har alt sagt at han trenger meg til noe.
Viktigere er det at verden trenger ham.
Og jeg må få ham til å innse det.
Når han gjør det, vil han dømme seg selv mye strengere enn De noen gang kan.
Er det klart?
Jeg hører hva De sier, kaptein.
Vær nå vennlig å la meg være alene.
Hva var det De kalte meg? "Kaptein?"
Ja, det stemmer.
Og jeg må si at jeg ser en viss likhet.
- Har du sett det du ville se? - Jeg vil snakke med deg.
Din vesle snik. Var det professoren som sendte deg?
Det er professoren jeg vil snakke med deg om!
Du hadde rett. Nemo har vunnet ham over på sin side.
Det er klart jeg hadde rett. Jeg skjønte også at du spionerte på meg.
Jeg har visst hele tiden at du stjal mat og juveler.
Men jeg har holdt munn. Jeg var glad til, for vi kan trenge det.
Vi? Når fikk jeg bruk for deg?
Vi trenger hverandre. Ned, jeg vil at vi skal være venner.
"Jeg vil at vi skal være venner." Jeg vil komme meg vekk herfra.
Jeg også, sammen med deg.
Og vi må redde professoren mot hans vilje.
Du sa en gang at du hadde en plan. Har du det?
- Jada, jeg har en plan. - Nåvel?
Problemet er at det vil ikke gå.
Jeg skjønner ikke hvordan de navigerer holken.
Ingenting er nedtegnet. Ingen kurser, ingen peiling, ingenting.
Hvis vi finner ut hvor vi skal, har vi en sjanse.
Det er ikke noe problem.
Da jeg kikket i professorens dagbok, fikk jeg rede på Nemos planer.
Vi er på vei mot et sted som kalles Vulcania.
- Vulcania? - Ja, det er Nemos base.
Hvorfor sa du ikke det litt før? Det er det jeg har gått og ventet på!
- Å? - Selvfølgelig!
Vulcania!
Jeg må gå og se nærmere på de kartene.
Ja, hvorfor ikke?
Jeg trenger alle mann.
- Hold dem under oppsyn. - Ja vel, kaptein.
- Hold utkikk etter styrmannen. - Ja vel, kaptein.
Hei, Ned.
Ned, legg dem tilbake. Han kommer.
Jada, jada!
Skynd deg, han kommer!
Det var nære på, gitt!
Du kan så si.
- Dette er Nemos lugar. - Ja.
Han lever ikke akkurat i armod.
Kan det være...?
La oss stikke. Hvis de finner oss i hans lugar, er vi...
- Hva er det? - Finn penn og papir litt brennkvikt.
- Hvorfor det? - Jeg tror jeg har funnet noe.
Å ja?
Ser du? Alle avstandene er målt fra dette punktet.
Det stemmer!
Gi meg passeren, skynd deg!
La meg se om jeg kan finne ut av dette. Lengdegrad...
- Vær stille! - Vær stille.
Her, ta en sigar.
Jøss, hun liker dem!
- Vil du ha en til? Gi meg et kyss. - Du har skikkelig dyretekke.
Bedre dametekke. De spiser ikke sigarer...
Vær stille!
- Mat henne, du. - Greit.
Du skal få en sigar. Ålreit, da. Her. Ta en.
Jada, jeg er så glad i deg også. Jeg skal finne noen flere til deg.
- Slutt å leke med henne! - Jeg leker ikke!
Vær nå bare stille. Det er flink jente.
Spis langsomt. Du trenger ikke jafse dem i deg.
- Vi gjør ferdig reparasjonene ved basen. - Han kommer.
La oss stikke.
- Gjenoppta hastighet på 50 favners dyp. - Gjenoppta hastighet på 50 favners dyp.
Esmie.
Jeg har forskning å gjøre. Hent noen artseksemplarer til meg.
- Artseksemplarer? Hva slags? - De på glass. Kom igjen. Stikk.
- Og ikke la dem se deg. - Nei da.
Ned, her har du alt mulig, fra de sjeldneste snegler til østers.
Det er ikke sesong for østers nå. Hell dem ut. Jeg trenger flaskene.
Det kan du ikke gjøre. Dette er uvurderlige eksemplarer.
Du tenker vel aldri på å legge beskjeder i flaskene?
Det gikk jo av moten med Robinson Crusoe.
Har du glemt at dette er det 19. århundret?
Jeg har glemt noe annet også.
Der har du den fordi du spionerte på meg.
Vi skal ikke ha noe mer sniking fra din side. Husk det.
Jeg liker ikke å gi folk stryk, men du ba om det selv.
Jeg trodde vi var venner.
Det er klart vi er venner!
Kom igjen. Slå meg. Slå meg.
- Mener du det? - Klart det. Du kan ikke bomme.
Nå er vi venner.
Ålreit da, kamerat!
Nå skal jeg fortelle deg om planen min.
Det er kanskje gammeldags å sende flaskepost på havet,
men jeg har hørt at det virker.
- Alkohol. - Førsteklasses alkohol.
Vi kaster ut rumpetrollene og beholder spriten.
Den er uvurderlig.
Uansett... hold denne her.
Jeg hørte om en fyr som forliste ved Bahamas-øyene.
Han og en kvinnelig passasjer var alene på ei øde øy.
Tid hadde de nok av,
så de begynte å skrive lapper,
la dem i romflasker og kastet dem på sjøen.
Én av flaskepostene kom fram, og de ble reddet.
Hva er i veien?
Jeg svelget den.
Det lå en flabellina oculina oppi her.
Stakkars krok.
Flabellina oculina.
Hun adlyder ikke roret, kaptein.
Akterut!
- Hva skjedde? - Vi har visst støtt på grunn.
Hva har hendt?
En ulykke, kaptein?
Roret er skadd, vi gikk på et rev. Tidevannet vil løfte oss av før kvelden.
Vi er ved kysten til Ny Guinea. Vil De gå i land?
Nei takk. Forrige gang vi gikk i land, var resultatet et massemord.
- Se etter lekkasjer. - Ja vel, kaptein.
Kaste bort en sjanse på det viset!
Professoren begynner å bli bløt.
Kjenn den duften. Søt som en engels kyss.
Tørt land, kamerat. Kokosnøtter, mangoer og...
kosesyke innfødte jenter.
Jeg gir hva som helst for å ta et tre i neven igjen.
Helt enig. Og det ville professoren også.
Jeg vet hvor ivrig han er etter å samle artseksemplarer,
men han vil ikke be Nemo om tjenester.
Hvorfor kan ikke du dra i hans sted?
Det kan jeg jo. Hva med deg?
Meg? Jeg er en hund etter artseksemplarer!
Det skader ikke å spørre.
På ingen måte.
Kaptein, jeg bare lurte på,
siden professoren ikke vil i land, om jeg kan dra i hans sted.
Jeg vil gjerne samle artseksemplarer og ta noen notater.
- De mener De er kvalifisert til det? - Kvalifisert?
Professoren og jeg har arbeidet sammen i årevis.
- Jeg kan ro. Jeg har en sterk rygg. - Og et sterkt ønske om å rømme.
Hvem, jeg? Jeg er ingen desertør. Glad for å være om bord, kaptein.
- Som De vil. Dere har min tillatelse. - Takk.
Men hold dere på stranden. De innfødte er kannibaler.
De spiser løgnhalser med samme appetitt som de spiser ærlige menn.
- Frigjør robåten. - Ja vel, kaptein. Skal bli.
Dytt fra!
Jeg ser ingen kosesyke innfødte jenter.
Ta det rolig.
Hei, Ned. Vi skulle ikke forlate stranda.
Ser du noen som forlater stranda?
Hei!
- Kom hit, fort. - Hva er det?
Se. En sti gjennom jungelen.
Det var dette du hadde planlagt. Du vil rømme.
Hva? Det er så lett som ingenting!
Det tviler jeg på, da ville ikke Nemo ha latt oss gå i land.
Ikke glem kannibalene.
Kannibalene, du liksom. Det sa han for å skremme oss.
Uansett kan jeg ikke svikte professoren.
Det regnet jeg med.
Se på meg. Jeg kommer ingen vei i jungelen. Du går raskere alene.
- Jeg håper du klarer deg, Ned. - Jeg klarer meg.
Og jeg skal sende alle Marinens krigsskip etter Nemo.
En dag vil vi le av dette over en øl i San Francisco.
Lykke til, Ned.
Hils til professoren.
Hei, vent på meg!
Vent på meg!
Kannibaler! Hundrevis av kannibaler!
Kaptein! Kaptein!
- En hel flåte av båter! - Vi blir angrepet!
Naturligvis. Siden dere invaderte deres privatliv,
har de all rett til å invadere vårt.
De kommer om bord. En harpun, fort!
Steng igjen luka!
Jeg gir kommandoene her om bord, herr Land!
- Gå til siden! - Ja vel, kaptein.
- Dette må jeg se. - Det er utrolig.
Kaptein, det er litt av en måte å holde ubudne gjester unna.
Et mildt elektrisk støt.
Ikke særlig gjestfritt, men ufarlig.
Og apropos gjestfrihet, så har De misbrukt min for siste gang.
Hvordan det?
De har konsekvent satt Dem opp mot mine ordrer.
- Hvem, jeg? - Dere vet hvordan det går med fanger.
Siden De vil bli behandlet som en,
har jeg ikke noe annet valg.
- Steng ham inne. - Hva skal dette bety?
De forlot stranden for å rømme.
De innfødte er grunnen til at De kom tilbake.
- Det skal De komme til å angre på. - Skip i sikte, kaptein.
Når vi kommer klar av dette revet, skal jeg sørge for at De ikke lager mer bråk.
Jeg skulle ha tatt sjansen på kannibalene i stedet.
Et krigsskip.
- Et krigsskip? - Lås ham inne under dekk.
Ta ham med ned.
Alle motorer klare.
- Vi må komme oss løs fra revet. - Ja vel, kaptein.
Slipp løs all ballast.
Ned! De vil skyte på oss hvert øyeblikk.
Ja vel, kaptein.
- Fullt akterut! - Fullt akterut skal bli.
Slipp meg ut herfra... Jeg vil ut fra dette hølet!
Professor!
- Et krigsskip, professor. - Krigsskip?
Vi kommer klar av revet!
- Lukk de vanntette dørene. - Ja vel, kaptein.
Lukk de vanntette dørene!
De stenger døra.
Vent!
- Vent! - Slipp oss ut!
Vent! Vi er her inne!
Ta roret.
Hvor mye vann er det i maskinrommet?
Fem fot, og det øker stadig.
Ta ut ekstraakselen.
- Ta ut ekstraakselen! - Vi må bruke hevarm.
Legg den tverrskips.
Sett akterenden under lekkasjen. Få vinsjen hit.
Rett ut slarken.
Løft.
Professor.
Se. Viserne flytter seg ikke.
Vi er for langt nede.
- Stå klare med støtter! - Ja vel, kaptein!
Støtter!
Støtter på plass, kaptein!
Alle mann til stasjonene! Start motorene!
Lufta blir bedre nå som viftene er i gang igjen.
- Er alt i orden? - Jo, takk. Mye bedre.
- Har vi sluttet å synke? - Heldigvis.
Visse grenser kan den skrøpelige menneskeheten ikke overskride.
Vi gikk enda 5000 fot lenger ned.
Ingen har noensinne vært på så dypt vann før.
Enorm blekksprut akter, kaptein!
Full fart på alle motorer!
- Beistet har tak i oss. Full ladning! - Ja vel, kaptein.
- Klargjør nok en ladning. - Beklager, alle elementene er oppbrukt.
Da må vi kjempe på overflaten. Alle mann til kartrommet.
Ja vel, kaptein.
Slipp all ballast. Styrekontroller, rett opp.
Dere vil gå i nærkamp med det aller mest seiglivede av alle sjøuhyrer.
Hold dere unna fangarmene.
De suger til seg alt innen rekkevidde og holder fast inntil døden.
Det eneste sårbare punktet er rett mellom øynene.
Førti fot og klare til å gå opp, kaptein.
I beredskap.
Tilbake!
Fort! Framluka!
Før dem over på styrbord side! Dere blir med meg!
Gi meg en harpun! Jeg går bak beistet.
Hold dere her!
Tilbake!
Kast et annet spyd hit!
Pass på!
Gi meg hånda!
Det er det verste... Er du hardt skadd, kamerat?
Hva er på ferde? Hva har skjedd?
Herr Land.
De reddet mitt liv.
Hvorfor?
Det er et godt spørsmål.
Det er bare én ting en kar kan gjøre
når han har begått en så stor tabbe som dette.
Hva da?
Drikke seg sørpe full.
Og jenter jeg har hatt kjær I netter som dette med måneskinn
Litt av en historie som er helt sann
Det sverger jeg ved tatoveringen min
Så bra at du også liker musikk. Vi har mye til felles.
Takk, kjære. Hva med en drink?
OK.
Hei! Har du lyst på en flabellina oculina?
Jeg har smakt det før. Nydelig.
Vil du ha litt?
Esmeralda, du er den eneste på denne holken som forstår meg.
Gi meg et kyss.
Værhårene dine kiler. La meg få se på de værhårene.
Du må barbere deg, kjære. Du begynner å ligne på Nemo.
Vi prøver igjen.
En gammel mann som het Nemo
Fôret mannskapet sitt ormer og fisk
Åler til frokost
Slimete og kald på tangsalat
Når de spiste det
Visste de at det ikke var hjort
Men likevel åt de blekksprutfromasj
Som luktet verre enn lort
Ikke så høyt, Ned. Ikke så høyt.
Hun digger flabellinas oculinas.
Så bra at du er ute av fengselet, Ned.
Ja, nå er jeg kongen på haugen her. Nemo med det store hjertet.
Professoren er også veldig glad.
Det er jo første gang Nemo har vist takknemlighet.
Vi vil ikke ha hans takknemlighet!
Dette er forferdelig.
Det kan du hilse ham og si fra oss begge.
Ikke sant, Esmeralda?
Kom igjen.
Jeg skal ta en liten lur. Legg deg der, du.
Bre teppet godt om deg nå. Jeg vil ikke at du skal bli forkjølet.
God natt, Esmie.
Assistenten min sier at De har tatt dagboken min.
Kan jeg spørre Dem hvorfor?
Jeg fører ikke loggbok her på Nautilus,
og jeg var ærlig talt nysgjerrig på Deres beskrivelse av blekkspruten.
Spesielt det som gjaldt min egen redning.
Lfølge Dem er herr Land en helt i tarveligste røverhistoriestil.
Det er bare riktig dersom De synes livet Deres er lite verdt.
De snakker som man kan forvente av Dem.
Han angrer like mye på at han reddet meg som jeg ville gjort på å ha reddet ham.
Den eneste forskjellen er at jeg ikke ville ha forsøkt.
Det er den forskjellen som gir Ned Land en menneskelig verdighet De har mistet.
- Kan jeg si Dem noe? - Det har De visst bestemt Dem for.
De protesterer for mye.
Jeg vet at De ble dypt rørt over Neds dåd,
men De er flau over å innrømme det.
De kan ikke tåle å tro på det gode i mennesket,
for hvis De gjør det, vil alt dette, selve reisverket i Deres liv,
bygget på hat og hevnlyst,
klappe sammen om den nakne livsløgnen Deres.
De er en fallen mann, i krig mot det Deres eget hjerte sier.
Og De er en svært godtroende mann, professor.
Godtroende?
Ja, De lar dem lede av følelser altfor lett -
De ser alt i svart og hvitt, og tror en skarve god gjerning beseirer det onde.
Verden er mer komplisert enn som så,
og godhet må ikke veies på en så ynkelig vekt som herr Lands bravader.
Det han gjør én dag, gjør han gladelig om igjen den neste.
For å være til nytte, må godhet være konsekvent og stadig vokse.
Den må ha styrke.
De søker perfeksjon.
- Det vil De aldri finne. - Jeg har allerede funnet det.
Her. Det er verden utenfor som har mangler.
Hvis menneskeheten hadde godheten jeg snakker om,
ville jeg være villig til å dele alt dette -
notatene mine, allting.
Har De vurdert å dele Deres viten med andre?
Det er den eneste grunnen til at De fortsatt er i live.
Fra første stund De kom om bord i Nautilus,
håpet jeg at De ville bli nøkkelen til en plan jeg hadde.
Jeg hadde tenkt å bruke Dem som mitt sendebud.
Men nå vet jeg ikke lenger.
- Er det fordi De ikke stoler på meg? - Nei!
Men De er en uforbederlig optimist.
Tror De virkelig at de ville kaste våpnene og stanse slaveleirene?
Ja, jeg tror jeg kunne overtale dem. La meg forsøke.
Vi nærmer oss Vulcania.
Jeg vil at De skal se omfanget av hemmelighetene
de prøvde å ta fra meg.
Kunnskapen som kostet livet til dem som sto meg nærest,
makten som fremdeles er min.
Nok energi til å løfte menneskeheten
fra helvetets dyp like inn i himmelen...
eller til å tilintetgjøre den.
Da vil De kanskje få mindre lyst til å stå for forhandlingene.
Det får vi diskutere når den tid kommer.
Vi har hevet øya, kaptein.
- Hvorfor har vi stanset? - Det er krigsskip forut.
- Hvilket flagg har de? - Ikke noe flagg, kaptein.
Ser man det.
Der har De svaret deres, professor.
Vi blir bakholdsangrepet av de maktene De ville forhandle med.
Landtroppene deres har allerede gått i land.
Dette er et sorgens kapittel i historien, professor.
De vil være over kammen om en halv time, kaptein.
Jeg vil si 20 minutter.
Alt må tilintetgjøres før de når lagunen.
- Klar til dykk! - Ja vel, kaptein. Klar til dykk.
- Full styrke! - Klar til dykk.
Fire grader nedover.
- Stans alle motorer! Frigjør robåten. - Ja vel, kaptein.
Hva gjelder alt oppstyret, kaptein?
- Hva er det, professor? - Vi er fremme ved basen.
Oya er omringet av krigsskip.
- Av krigsskip? - Krigsskip!
Dytt oss av gårde!
- Hold alt klart om bord. - Ja vel, kaptein.
Søk dekning!
Se! De kommer!
- Jeg si at vi er her. - Ned, ikke gjør det!
Hei! Hei!
Dere der oppe, vi er venner!
Ikke skyt! Vi er venner, hører dere!
Det var vi som sendte flaskepostene!
Hei, vi er venner! Det var vi som sendte beskjedene!
Utakk er verdens lønn, etter alt vi har gjort for dem.
Så det var dere som fikk disse krigsskipene hit.
Noen måtte jo slå et slag for friheten.
Vi gjorde det vi trodde var riktig.
Riktig? Dere er noen tåper!
Dette vil koste verden de største oppdagelsene noensinne.
Han har gått i land for å ødelegge allting.
Du, professor... Odelegge allting?
Det høres ut som om han vil sprenge ei bombe eller noe.
- Alle mann på plass. - Alle mann på plass.
Klar til avgang. Gjør klar til å dykke.
Ja vel, kaptein. Gjør klar til å dykke.
Skal jeg ta over?
Start motoren.
Fire grader nedover.
Forut.
Reduser hastigheten.
Alle kontroller åtte grader ned.
Bind fast roret.
Ja vel, kaptein. Bind fast roret.
Kaptein.
Vi går ned med Nautilus for siste gang.
Vi forstår, og står ved Deres side.
Vent nå litt. Jeg forstår ikke. Hva har det med oss å gjøre?
Jeg holder på å dø, og Nautilus vil dø med meg.
- Professor? - Ja.
Om bare noen minutter
vil en eksplosjon som verden aldri har sett maken til
tilintetgjøre øya mi og alt som finnes der.
Det er derfor jeg har brakt Nautilus...
hit,
til skipets siste hvilested på dypt vann.
Her vil vi i alle fall dø i fred.
Hver og en går til sin lugar og blir der.
Hvorfor skal vi også med ned i dypet?
- Lås dem inne i lugarene. - Ja vel. Før dem ut.
Jeg vil ikke dø. Ikke la dem gjøre det.
Jeg vil ikke være med på dette!
Kaptein, dette kan De ikke gjøre!
Det står mer på spill her enn våre egne liv.
Deres visjon var virkeliggjørelsen av fremtidsdrømmen.
Jeg ber Dem tenke gjennom det igjen.
En makt som er større enn min gjør det umulig.
Men det er håp for fremtiden.
Når verden er klar for
en ny og bedre form for liv,
vil alt dette en vakker dag finne sted...
når Gud vil.
Jeg er lei meg, Ned.
Ikke gi opp motet, venner! Vi er ikke med i noen selvmordspakt!
Anbring ham i lugaren.
Jeg har kapret skuta. La oss komme oss ut herfra.
Vi er på overflaten. I beredskap.
La oss få løs båten og skyve fra.
- Professor, hvor skal du? - Dagboken min.
- Oya går i lufta hvert øyeblikk. - Jeg må hente dagboken min.
Dytt i vei!
Hva er i veien? Er han skadet?
Vi glemte Esmie.
Esmeralda, kom igjen. Fort!
Kom igjen.
Om bord i båten, sånn ja, opp i båten.
Der smalt det!
Jeg beklager kilevinken, professor.
Vi hadde ikke tid til suvenirer.
Kanskje det var til alles beste, Ned.
Men det er håp for fremtiden.
Når verden er klar for en ny og bedre form for liv,
vil alt dette en vakker dag finne sted...
når Gud vil.